New York.
Min vackra...
...glimrande...
...sargade stad.
När jag var liten och bodde i Oklahoma såg jag fram emot-
-att Newsweek och Life Magazine skulle dimpa ner i brevlådan.
Jag läste om New York, där folk gick och såg pjäser skrivna av européer-
-och där det spelades jazz och klassik musik.
Jag kom till New York när jag var 17. Sten för sten byggde jag upp mitt liv.
Lägenheten var byggd före kriget och låg på Upper West Side.
Fylld av musik och böcker. Och en man som gillade både opera och football.
Två underbara barn i en allmän skola, ett intressant jobb...
Min karriär, ja.
Den började med en Latinamerika-resa, där jag skrev om de smutsiga krigen.
Jag var en modig, dumdristig, 25-årig flicka.
Ja, "flicka". Åven om jag då hade vänt mig mot det ordet.
Jag såg kroppar, pratade med flyktingar och flydde från bomber.
Enda gången jag var rädd var när jag skulle flyga.
Jag slöt ett avtal med Gud:
Om jag dog den här gången skulle någon mata min katt.
-Vad gör du, mamma? -År du också vaken?
Det var innan jag hade barn att ta ansvar för.
Veckan efter attacken besökte jag min syster i Park Slope.
Hon är yngre än jag. När hon flyttade hade Upper West Side blivit för dyrt.
Jag gillar Park Slope. De hade fått sitt tredje barn. Han var 16 månader.
Jag ville hålla i det barnet. Det var ett behov.
Veckan efter den 11 september var det många som hade det behovet.
Telefonen ringde och min syster svarade. Det var massösen.
Du ska få prata med min syster.
Hon gav snabbmassage till räddningspersonal.
Hon berättade om en brandkapten som hade förlorat de flesta av sina män.
Han klarade inte av att skriva minnes- talen, utan behövde en skribent.
Min tanke då var:
När hände det senast att någon behövde en skribent?
Jag ringde honom.
Han bodde i närheten. Jag sa att han kunde komma förbi på en gång.
Min syster gick ut med barnet.
Joan?
Hej.
Hej. Nick.
Jag är så ledsen över...det som hände.
Ja.
Det är en strålande dag, det är helg och du har dina barn.
Du behöver inte ställa upp på det här...
Mina barn har annat att göra. Det går jättebra. Vill du ha lite kaffe?
-Om det finns, så. -Mjölk eller socker?
Jag tar det svart. Tack.
Jag vet inte vad jag ska ta mig till. Larmet kom och grabbarna ryckte ut.
De har inte hittat dem än.
En del av familjerna vill hålla gudstjänster nu-
-så att de kan gå vidare. Och då måste jag tala i kyrkan.
Jag har suttit hela dagen-
-men jag har inte lyckats skriva ett enda ord, inte en enda mening.
Jag håller på att bryta samman.
Jag är inte speciellt bra på att skriva, men...
Vad ska jag säga till de anhöriga?
Jag kanske kan hjälpa dig. Jag har inte skrivit minnestal förr-
-men jag har skrivit några tal.
Hur många sa du att det var?
-Åtta. -Åtta?
Åtta brandmän.
Jag förlorade åtta stycken.
Då är det alltså åtta tal som ska skrivas.
Vi tar ett steg i taget och gör så gott vi kan.
-Den första var nästa vecka, sa du? -Ja. På torsdag.
Då tar vi den först.
Det är 350 män som saknas inom brandkåren.
De har varit saknade de senaste 10 dagarna.
En del familjer hoppas fortfarande och tror att vi ska hitta dem levande.
Andra tror inte det. De tror att de är borta.
De vill hålla gudstjänst och försöka gå vidare. Men de har inga kroppar.
Nej.
Vi ska ställa upp ett fotografi där det är tänkt att kistan ska stå-
-och så står vi och håller talen bredvid fotografiet.
Men det kan alltså handla om så många som 350 män.
Om det gått riktigt illa ett vanligt år hade det rört sig om 6 stycken.
Och det här hände på en enda dag. En... En timme.
Det blir 350 gudstjänster, och om de fortsätter och hittar kroppar-
-kanske några vill ha begravning också.
Det skulle kunna bli 700 tillfällen. Vi skulle få hålla på i ett år.
Jag bara hoppas att inte alla vill ha begravning också.
Ja.
Vilka gudstjänster är inbokade hittills?
Jag har dem här...
Jag har en lista.
Då ska vi se. Bill Dougherty är den förste.
Det är på torsdag.
Sedan kommer Jimmy Hughes.
Efter honom kommer...
...Patrick O'Neill.
Det blir svårt. Han var min bäste vän.
Han var en fin människa. Hans fru vill att vi tar det på hans födelsedag.
Dagen därpå är det Barney Keppel.
Det kommer att bli tufft för killarna. Alla gillade Barney.
Då är det fyra som ska göras i dag. Vi tar lite i taget och gör det vi kan.
Människor har hållit minnestal i tusentals år.
Du gör det här för att trösta familjerna. Det är för deras skull.
Det kommer inte att handla om det som hände, utan om vilka de var.
Det är vad du kan ge familjerna.
Politikerna har pratat så mycket om det på tv.
"Hjälte" hit och "hjälte" dit. För mig är det tomma ord.
Därför är det bra att du gör det här.
Du kan beskriva deras anhöriga så att de känner igen sig.
Eller hur?
Berätta om Bill nu.
Bill, ja. Det är det som är problemet. Det finns inte så mycket att säga.
Du förstår...
Allt prat om hjältar får en att tänka på en film. Bill var inte sån.
Han var en helt vanlig kille.
Det var knappt någon som märkte om Bill kom in i rummet.
Men det kan man inte... Det kan man inte säga i ett minnestal.
Backa lite nu. Berätta om honom. Hur såg han ut?
-Vad ser du när du tänker på honom? -Hur han såg ut?
Han såg ut som en rörmokare.
Jaha.
Han var inte så lång. Han var rödhårig.
Han var i 45-årsåldern.
Men han var den som hade jobbat där längst.
Alla yngre brandmän såg upp till honom.
Det var honom de frågade om det var något. "Mina män", kallade han dem.
Blunda och tala om var du ser honom. Vad håller han på med?
Försök.
I köket.
-I köket? -Ja, i köket.
Vi vistas ofta i köket under dödtiden mellan utryckningarna. Jag ser Bill...
Han sitter där och pratar.
Han säger att hans män behöver det ena och det andra.
Ja. Bill satt ofta och pratade i köket.
Jaha?
Och... Han var verkligen fin mot de yngre brandmännen.
Han tog sig alltid an dem och visade saker för dem.
Han var väldigt erfaren.
-Ja. -Han hade jobbat där i 16 år.
De nya kan ofta upplevas som jävligt jobbiga av de äldre. De vet ju inget.
Många andra i Bills situation hade snäst av dem, men det gjorde inte han.
Han tog alltid hand om dem. Han visade dem utrustningen-
-och hur man skulle använda den. "Så här, inte så här."
Var familjen viktig för honom? Var han religiös?
Bill var tystlåten.
De flesta visste inte ens om att han var gift.
Jag vet att han gick i kyrkan.
Han gick i mässan, men det var ingenting han stoltserade med.
Han var... Han var stolt över att ha irländskt påbrå.
Det var nog därför han blev brandman. De har det i blodet.
Han älskade den här staden.
Han älskade New York. Brandmän får se både insidan och utsidan av en stad.
Alla dolda ställen. Bill ville känna till historiken kring allting.
En gång kom han och berättade att han just läst en intressant bok.
"En guidad tur längs Flatbush Avenue" hette den.
Flatbush Avenue?
En sån kille är värdefull, särskilt i stan, där det finns så många gator.
Nu för tiden får man ju en datoriserad karta.
Men adresser kan vara fel, det kan saknas ingång på den sidan om huset...
Det har jag aldrig tänkt på.
Jag vet inte vad som hände. Jag har inte hittat nån som såg våra brandmän.
De hoppade ner från stegbilen och befälet sa till chauffören-
-att de skulle till norra tornet. De sprang ditåt när nästa plan träffade.
De kanske tog en avstickare till södra tornet. Vi vet inte var vi ska leta.
Vad gillade Bill mer? Var det någon sport?
Musik?
Du sa att han ofta vistades i köket. Gillade han matlagning?
Bill var kanske inte direkt någon kock. Alla grabbar...
De turas om att laga mat åt varann.
Ibland är det rätt gott, men oftast blir det inte så bra.
Jag kallar deras matlagning "tappra försök som misslyckas".
Varje kille har sin...
-Ja? -Varje kille har sin specialitet.
De flesta tar sitt ansvar. Det kan bli halvrå kyckling och nån risröra.
Bill satt där. Han provade alltid.
Sedan beskrev han maten på ett väldigt målande sätt.
-Så han var lite av en kritiker? -Ja, han var brandkårens matkritiker.
Han kunde vara riktigt vass, men han var aldrig elak.
Okej.
Det här är... Det här är bra.
Det fungerar. Man vill kunna berätta något som folk kan känna igen sig i.
Inte bara en helgonbeskrivning.
Då ska vi se.
Vi får se vad du tycker. Det börjar här och fortsätter där.
Det vore bra om du kunde läsa det högt, så att jag hör hur det låter.
"Jag heter Nick Costello, brandkapten på Ladder Company 60."
"Jag har jobbat länge ihop med Bill Dougherty."
"Jag vill framföra mina kondoleanser till Bills familj."
Ja, det är bra.
"Vi har hört mycket prat om hjältar, och Bill var en av dem."
"Han gav sitt liv för andras skull. Men Bill var en tystlåten hjälte."
"Han var inte en sådan som skröt eller gjorde väsen av sig."
"Han var brandman i 16 år, och han var duktig."
"Han hade en brandmans viktigaste egenskap."
"Han var fullständigt pålitlig."
Det stämmer. Han var pålitlig.
"Efter ett tag insåg vi hur viktig han var för de nyare killarna."
"De äldre upplever ibland de yngre som jobbiga, men sådan var inte Bill."
"Han visade hur de skulle göra på sitt lågmälda sätt. Han skällde inte."
"'Mina män', kallade han dem."
"'Mina män'."
Det är han.
Det är dina ord. Jag bara ordnade dem.
Det är han.
Här kommer mer.
-Vill du att jag ska läsa högt? -Om det går bra.
"Han var som en storebror för dem. Jag vet att de uppskattade det."
"Jag uppskattade det. Ska man bygga ett starkt lag behövs såna som Bill."
"De säger inte mycket, men de håller ihop laget."
"Om inte Bill blivit brandman kunde han ha blivit matkritiker."
"Bill vistades ofta i köket, där han gav sin syn på maten."
"När en rätt inte var till belåtenhet var han riktigt vass."
"New Yorks restauranger kan vara glada att han valde ett annat jobb."
Ja, det kommer killarna att gilla.
"Vad älskade Bill?"
"Han älskade sin familj och den här staden."
"Den 11 september var han den som hade jobbat längst."
"De yngre visste att de hade en skicklig kollega med sig."
"Vi vet att Bill och hans kollegor räddade tusentals liv den dagen."
"Det innebär att tusentals människor kan leva vidare tack vare dem."
"Vi kan bara tacka dem"...
..."minnas dem"...
..."och be Gud välsigna dem de lämnat efter sig."
-Tycker du att det fungerar? -Ja då.
Nu har jag någonting att säga. Jag har något att ge dem när jag står där.
Det är bra.
Hur är det med dig?
"Hur är det med dig?" Det var vad alla frågade varann resten av september.
Vad var svaret? Stenen har kastats i vattnet. Nedslagsplatsen är du själv.
Var du med på Ground Zero? Blev du skadad, kvävd eller täckt av aska?
Inte? Då antar jag att det är bra med dig.
Första ringen runt stenen: År det bra med din familj?
Förlorade du någon i tornen eller i flygplanen?
Nästa ring: Dina vänner. År det bra med dem som står dig nära?
Nästa ring: Om nån i tornet dog som du mött en gång och tyckte var trevlig-
-är det då bra med dig?
Nästa: Om du läser om en saknad på ett flygblad, och börjar gråta-
-är det då bra med dig?
Om alla flygblad en dag är borta, om de är borta-
-är det då bra med dig?
År det bra med någon?
Den där veckan köpte jag en kaffe på ett fik. Killen bakom disken sa:
"Här är växeln. Gud välsigne USA." Jag sa: "År det bra med dina närmaste?"
-Han svarade: -Det är bara två som saknas.
Bara två.
Jag svarade:
Jag hoppas att du finner tröst.
Människor som pratar med personal på fik kommer alltid från Oklahoma.
Där kan man i alla fall säga "Gud välsigne".
Här vet man inte om de har någon Gud. Eller om man själv har en Gud.
Eller om någon har en Gud. Men det är samma Gud, som vill samma saker.
Alla färdas vi i vårt spår.
Grannar, jobb, vänner, föräldrar till dina barns vänner.
Hur stor staden än blir kan man bara leva i den på ett sätt: i sin egen by.
SAKNAD
-Får vi titta ut genom fönstret? -Visst.
-Så häftigt. -Jättehäftigt.
När man når en viss ålder-
-har nästa person man möter en koppling till dem man mött tidigare.
Det kan vara en vän till en vän. Nick och jag skulle inte ha träffats.
Det fanns ingen koppling från hans liv till mitt, eller från mitt till hans.
Efter attacken den 11 september gällde inte längre de gamla spåren.
Jimmy. Vad kan jag berätta om Jimmy? Han var...
Han var ny. Han var fortfarande provanställd. Jag kände honom knappt.
Jag hade inte träffat hans familj. Hans tjej kom ner förra veckan.
Det var en trevlig tjej.
Hon sa att han var tävlingscyklist.
Hans klubb hade hållit en gudstjänst. De hade satt blommor på styrena.
Men det är egentligen allt som jag vet om den killen.
-Hur länge hade han jobbat där? -På Ladder hade han varit nån vecka.
Han hade varit sju veckor på Engine.
De nya ska vara sju veckor på Engine och sju veckor på Ladder.
Ladder och Engine är två företag som arbetar sida vid sida.
Engine kör släckbilen och transporterar vatten till branden.
Killarna där fraktar slangarna dit de ska.
Ladder kör stegbilen och sköter brand- gasventilation, inträde och sökning.
Så det är alltså er brandbil som har stegen?
Nej.
Det finns släckbilar och så finns det stegbilar.
Jaså, du menar stegen? Javisst, såna har vi. Vi har en massa saker.
En stege kan fällas ihop till en resväska, så att den går att bära.
Det är en fantastisk sak.
Vi har andra saker också: yxor och elektroniska sensorer.
Vi slår in dörrarna, så att de med slangarna kommer in.
Engine och Ladder jobbar på samma brandstation-
-och ibland hittar vi på saker tillsammans-
-men vi känner inte de killarna lika bra.
Så Jimmy hade just kommit dit. Hur var det att jobba där för honom?
Han blev tvungen att lära sig snabbt.
Men han var villig att lära sig. Han ville alltid veta mer.
Jag tror att han hade vänner som var brandmän.
Jaha.
Hur gammal var han?
Det står här.
22 år.
Jaha...
Vad gillade han att göra?
Hur såg han ut?
Jag vet inte. Han hade inte varit där så länge när det hände.
Det är fruktansvärt. Det är verkligen fruktansvärt.
Men jag måste säga som det är...
Jag minns inte ens hur han såg ut.
Vi kommer att klara det här.
Det löser sig.
Alla kommer väl in på ditt kontor första dagen på jobbet?
Ja, vi skakar hand och så säger jag: "Välkommen till världens bästa jobb."
När han började talade jag inte om att han skulle dö två veckor senare.
Det kunde du inte veta.
Hur gick det för honom på jobbet?
Jag vet inte riktigt. Han var ny...
Om han hade sjabblat till det hade du väl fått veta det?
Ja, det får jag alltid veta, men jag hörde inget sådant om honom.
Alltså sjabblade han inte till det, utan klarade sig bra.
Han genomgick provanställningen, som alla nya måste göra.
Då kan vi ju prata om den. Eller hur?
-Ja. -Hur fungerar det?
Provanställningen?
Först får man göra ett prov.
Sedan är det jobbiga fysiska övningar.
Sedan är det pappersarbete. Mycket pappersarbete.
Tonvis med pappersarbete.
Sedan åker man hem och väntar. Man får vänta väldigt länge.
De flesta blir inte antagna, men har man tur får man ett positivt besked.
"Det här är brandman den och den... Du blev antagen."
-Vad händer sedan? -Sedan börjar man.
Man kommer dit, håller ögonen öppna och munnen stängd.
Jaha.
Han började samtidigt som en annan. Hipolito Diaz.
Jag gillar det namnet. Hipolito Diaz.
Varifrån kommer såna namn? Det skulle kunna vara en baseboll-spelare.
"Och som ersättare för Mariano Rivera har vi Hipolito Diaz."
Han saknas också.
Han är bland de saknade på Engine Company.
De började alltså på sommaren?
Var det en lång het sommar? Hur var det veckorna före attacken?
Det hände inget särskilt. Det var en del smågrejer bara.
Falsklarm, bränder i papperskorgar... Sådana saker. Men de var...
De var rastlösa.
De var otåliga.
Det var det här de väntade på.
Så Jimmy hade inte varit med vid så många bränder innan dess?
11 september-attacken blev hans första stora brand.
Läs det här.
"Nick Costello på Ladder Company 60. Vi ska nu hedra Jimmy Hughes."
"Jag vill framföra mina kondoleanser till hans familj." Det är bra.
"Jimmys skulle lära sig så mycket som möjligt på kortast möjliga tid."
"Redan efter några veckor insåg vi att han var duktig."
"Han var tystlåten, hjälpsam och arbetade hårt."
"Grabbarna gillade honom, och de är bra på att bedöma människor."
"Den där morgonen i september skulle han ut på sitt första stora uppdrag."
"Han var ute med de allra duktigaste, och han höll jämna steg med dem."
"De var redo för den här dagen. De hade valt det här jobbet"-
-"och de var beredda att riskera sina liv för att rädda andras."
"Låt oss minnas det i vår sorg."
"När Jimmy började hos oss kom han in till mig och vi skakade hand."
"Jag sa det jag brukar säga till alla nyanställda."
"'Det här är världens bästa jobb."'
"Nu skulle jag säga att det är världens viktigaste jobb."
Det där sista kanske vi ska ändra.
Kan jag säga att det är världens bästa jobb inför hans föräldrar?
Men det är sant. Jag har hållit på 20 år, och jag vill inte göra nåt annat.
-Jag tror dig. -Och de här grabbarna...
De här grabbarna är helt otroliga.
Mer kaffe?
Varför inte?
Det har nog kallnat lite.
-Kaffet hos oss är jätteäckligt. -Jag är van vid äckligt kaffe.
Men det är riktigt äckligt. Det är vidrigt.
Jag brukar inte dricka kaffe så sent.
-Hallå där! -Här kommer det pizza!
Det börjar bli sent. Jag borde gå nu. Du har säkert saker att stå i.
Vi är inte klara. - Nick.
När vi pratade på telefon tänkte jag igenom vad jag hade att göra i dag.
Inget är viktigare än det här-
-men nästa vecka är det lite körigt-
-så då kan det bli svårt att komma in i det igen.
Låt oss ta så mycket vi kan i dag.
Jaha...
Patrick. Vi måste skriva Patricks minnestal.
Saken är den...
Jag tror att jag förtränger hans död.
Jag sitter på mitt kontor och är säker på att han plötsligt ska komma in.
-Patrick O'Neill. -Ja, Patrick.
Han levde ett rikt liv. Han hade alltid någonting på gång.
Det var jobbet, familjen, kyrkan...
Jag minns att jag en gång frågade vad han skulle göra i helgen.
Han svarade...
...att han skulle ut på en kyrkpicknick.
Jag visste inte att sådana förekom längre.
-Barn? -Fyra.
Christie har just gift sig och är 25.
Tvillingarna är 14. Theresa är 10.
Hans fru heter Mary-Rose.
Hans födelsedag infaller snart.
Han skulle fylla 47 nästa månad.
Hur länge hade han jobbat där?
Patrick kom till vårt företag som bi- trädande brandkapten för fyra år sen.
Han växte in i rollen. Det var det som var hans styrka. Han var engagerad.
Han visste att det här var rätt jobb för honom. Han var en sann ledare.
-Sådant övertygar männen. -Så de såg upp till honom?
De ville följa nån. Det är skillnaden mellan att vara chef och ledare.
Patrick skulle ha gjort kaptensprovet två veckor senare.
Det hade han klarat.
När jag tänker på honom minns jag min tid som infanterist.
Vi hade ett motto:
"Följ mig."
Sådan var han. Säker. "Följ mig."
Och det gjorde de.
Åven den morgonen.
År brandmännen nånsin rädda?
Alla är rädda. Det är bara det att de inte erkänner det.
Jag förstår.
De behöver någon att följa, någon som fattar rätt beslut och är lugn.
Vad har du för bild av honom? Vad kan du föreställa dig att han gör?
Jag ser honom gå.
Han gick med långa steg.
Han var rena pansarvagnen där han gick fram.
Jag ser honom med fem killar efter sig. Han bedömer läget.
Det är det man gör när man kommer till en brand. Man bedömer läget.
Jag ser killarna småspringa för att hålla jämna steg med honom.
De lyssnar för att göra som han vill, så att det ska bli rätt.
-Hur motiverar han dem? -Genom att berömma dem, särskilt i...
Köket.
Men han höll koll på dem också, särskilt de nya.
"Han är bra", kunde han säga. Men det gick inte att lura Pat.
Om vi fick in ett snedskott kände Pat det direkt.
Ett snedskott?
Vi kallar dem så. Såna som tänker på sig själva.
-Så Patrick körde med raka rör? -Ja, det gjorde han.
Han var ett föredöme för de andra.
Förra året, när Barney Keppel kom i klammeri med rättvisan-
-så hjälpte Patrick honom. Efteråt gick Barney fram till honom och sa-
-att han hädanefter skulle ägna sig åt arbete, kyrka och hem. "Som du."
-Det måste han ha uppskattat. -Ja, men han trodde honom inte.
Barney ägnade sig åt arbete, kyrka och hem fram till fredagen ungefär.
Men Barney menade inget illa. Han råkade i trubbel bara. Han och Dave.
Barney och Dave.
-Pratade Patrick ofta om sina barn? -Ja.
Det var Frankies fotbollsträning-
-träff med Christies svärföräldrar, Theresas konsert...
Den mannen levde ett rikt liv.
En gång kom han in och berättade att gjort en sallad till en kyrkpicknick.
"Det skulle du prova nån gång." Jag visste inte ens att sådana fanns.
Jag har då inte varit på nån den senaste tiden.
Ingen roar sig nu.
Nej.
En sak hände nyligen...
I går kväll var jag på ett tangobröllop.
Det dansades tango på bröllopsfesten.
Han är japan och hon från Kalifornien. De träffades på sin tangoklubb.
Festen hölls på en restaurang.
De hade gjort så fint med silver och levande ljus.
De hade en trio som spelade, en trio från Argentina.
De spelade, och efter middagen dansade folk. Det var tio par.
Bruden och brudgummen var verkligen duktiga.
Tango är...
...en svår dans.
Kvinnorna var så finklädda och de hade håret uppsatt.
Sånt ser man inte så ofta. De bar hög- klackade skor som var spetsiga fram.
När de dansade var det som om de flög fram.
Det var så vackert.
Det var som en dröm mitt i allt det här.
Jag...
Jag dansar. Det är min stora grej.
-Dansar du? -Ja.
Jag har tagit lektioner i några år.
Jag tävlar inte eller så.
Jag bara gillar att lära mig nya saker och bli bättre.
Och människorna är underbara.
-Vad dansar du för något? -Allt möjligt. Sällskapsdans.
Tango är en väldigt svår dans. Den får man jobba väldigt länge med.
Gillar du att dansa?
Ja, men min man gör inte det, så det blir inte så ofta-
-men när jag såg dem fick jag lust att börja dansa.
Deras lärare var också där. Jag har aldrig sett några dansa så.
När jag var på fest en gång var min lärare där.
Hon sa: "Kom, så dansar vi."
Det var helt otroligt.
Man betraktade henne. Hon hade allt. Ramen. Hon dansade perfekt.
Man gör inga misstag när man dansar med perfektion.
-Ramen? -Ja, en osynlig box som man står i.
Det handlar om hur man rör sig inne i den. Ramen.
Man håller handen mot partnerns hand.
Ge mig din hand.
Om man håller handen mot partnerns hand ska den inte vara som spaghetti.
Ge mig handen igen. Ge mig lite motstånd den här gången.
Lite grann bara. Lite mindre.
Om man håller handen mot partnerns hand, så ska man känna-
-hur kropparna rör sig tillsammans. Så där.
Annars blir det inte bra.
Om man har tur faller bitarna på plats och synkningen är total.
Det kan vara svårt för moderna kvinnor-
-som jobbar och är utbildade. De är vana att bestämma.
När man dansar måste man kunna följa den som för.
Man måste kunna släppa taget.
Det är inte så svårt.
Jag ska visa dig. Res dig upp.
Ställ dig upp.
Lägg ner blocket.
Kom.
Det här är ramen.
Okej.
Det finns åtta grundsteg i tango.
Då börjar vi.
Titta inte ner, titta upp. Då kör vi igen.
Det där hände naturligtvis inte.
Vi dansade aldrig. Han bara tryckte sin hand mot min.
Det var oskyldigt, men efter det tänkte jag ofta på hur smidig han var.
Jag kunde se honom snabbt fara fram genom eld och krossat glas.
Jag kunde se honom dansa under sin lektion.
Han log mot sin danspartner, och synkningen var total.
Jag kunde se Jimmy Hughes cykla uppför en backe-
-och Patrick O'Neill med sina barn och en sallad på picknicken.
Det fick mig att undra vad jag förr såg när jag passerade en brandstation.
Jag tänkte aldrig på köket.
Hej. Hur är det med er?
-Bra. -Vi kämpar på.
Jag bor här i området och ville bara titta förbi och tacka för allt.
-Vi är så ledsna för det som hänt. -Tack.
-Säg till om vi kan göra något. -Tack för det.
-Har ni möjligen ett kök här? -Ja.
-En trappa upp? -På baksidan.
Och ni lagar mat? År ni bra på att laga mat?
Det beror på var pizzan är köpt.
-Vissa kanske är bättre än andra? -Ja, det stämmer.
-Jobbar ni på Engine eller Ladder? -Engine.
-Då är det ni som kommer med vattnet. -Ja.
Jag vill att ni ska veta att vi tänker på er. Säg till om ni behöver något.
Tack.
-Ta hand om er. -Tack. Hej då.
Tack så mycket.
När jag såg en människa på gatan var det bara hans offentliga skugga.
Resten, den viktiga delen, låg flera lager längre bort än jag kunde se.
Vi har ingen aning om vilka under som döljs där inne.
Var befann du dig den där morgonen?
Jag var hemma.
I Brooklyn.
När det hände gick jag ut på gatan. Jag såg att tornen brann.
Jag skulle inte börja förrän klockan 6 på eftermiddagen. Vi jobbar i skift.
Patrick hade morgonskiftet.
Jag kom dit kvart över tio.
Jag var på plats 20 minuter efter det att det andra tornet rasat.
Stegbilen åkte 8.52.
Det finns en kamera med klocka på brandstationens dörr.
Där ser man när de åker i väg.
Vi förlorade 14 man.
Sex från Engine och åtta från Ladder.
Två chaufförer överlevde. De körde släckbilen respektive stegbilen.
Det sista Pat sa var: "Vi åker till norra tornet."
En fånig sak hände.
Du vet de där stora orange-färgade plastkonerna?
Stegbilen körde på en. Den fastnade mellan däcket och stänkskärmen.
Man kommer ingenvart. Steve kämpade med att få bort den.
Han lyckades inte få bort den-
-så Pat föreslog att de skulle gå. Steve kunde komma sen.
De begav sig i väg till norra tornet.
Till slut fick Steve bort konen och körde ner dit.
Han befinner sig i lobbyn i norra tornet och letar efter sina kollegor-
-när han flyger ut ur lobbyn på grund av att det södra tornet kollapsar.
Han flyger ut ur lobbyn.
Krocken med konen räddade hans liv.
Det är en sak jag försöker bringa reda i.
Kvällen före hade jag frågat Pat vilket skift han ville ha.
Vi gjorde alltid så. Vi bytte skift med varann.
Han brukade alltid ha en orsak. Han tog ena dagen och jag den andra.
Det kunde vara Frankies träning eller nåt annat. Han hade alltid en orsak.
Men den dagen sa han bara: "Jag tar tisdag morgon."
Ingen anledning.
Jag lever och han är död-
-och jag vet inte ens varför.
Jag ligger vaken på nätterna och tänker...
...på vilken anledningen var.
Det finns ingen anledning.
Den här personen låter för perfekt.
Han måste ha haft någon brist. Tänk efter nu.
-En brist? -Ja.
Han var perfektionist. Han blev van- sinnig om nåt inte var som det skulle.
Eller om det var stökigt. Om han såg nån ny kille stå och hänga-
-brukade han säga "Ta fram en kvast och sopa lite" eller "Läs en bok".
-Sådan var Pat. -Ja.
År det en brist?
Men det är mänskligt, och vi måste göra honom mänsklig.
Varje dag sitter jag på kontoret och tror att han plötsligt ska komma in.
Tala om vad du tycker om det här.
"Jag vill framföra mina kondoleanser till familjen, som är här i dag."
"Det är omöjligt att tänka på Patrick utan att tänka på er."
"Åven när han jobbade som hårdast tänkte han på sin familj."
-Det är den känslan jag fått. -Det är bra.
"Brandmännen såg upp till honom som kollega, men också som privatperson."
"'Arbete, kyrka och hem' var hans motto."
Barney sa att det var hans motto. Jag vet inte om Patrick sagt det.
Låt det stå så. Det låter bra.
"Patrick O'Neill var en stor man. Han gick med långa säkra steg."
"När han åkte till en brandplats hade de andra fullt sjå med att hinna med."
-Ja, jag var en av dem. -Det kan vi ta med.
"Han månade särskilt om de nyanställda."
"Han väntade sig samma pliktkänsla av dem som han visade själv."
"Om någon av dem stod och slappade när Patrick kom"-
-"gjorde han klokt i att snabbt greppa tag i en akutkvast."
"Akutkvast". Det är bra. Det gillar jag.
"Den 11 september var Pat två veckor ifrån att göra kaptensprovet."
"Utan tvekan hade han klarat det med bravur."
"När jag tänker på Pat tänker jag på infanterimottot 'Följ mig'."
"Jag är säker på att det var det han sa den morgonen. 'Följ mig'."
"Med sina långa steg ingav han mannarna mod och beslutsamhet."
"Det behövdes inget prov för att bevisa att Pat passade som kapten."
"Han var mycket större än så."
"Patrick O'Neill var många saker för många människor."
"Ledare, vän, bror, make, pappa."
"Ingen av oss kommer någonsin att glömma honom."
Jag är ledsen. Jag borde inte ha lastat över detta på dig.
Det här är ju ingenting jämfört med det som du har varit med om.
Du var utanför det här, och jag drog in dig i det. Det var fel av mig.
Var jag utanför? Det vill jag inte. Det är min stad också.
Jag kan inte bara sitta och se det här på tv. Jag vill göra något.
Men detta är det enda jag kan. Ord.
Det är allt jag har. Jag kommer inte på något annat.
Det är okej. De är dina redskap.
Människor behöver få berätta sina historier. Lite av smärtan överförs.
Det är som när en hand lämnar avtryck i leran.
Åven människorna som berättar sina historier vet det.
När det hade hänt vaknade jag varje morgon utan att minnas det.
En stunds befriande klarhet efter sömnen.
Sedan mindes jag. Ja, det hade hänt.
Och nu måste jag genomlida ännu en dag i den verkligheten.
Vi kanske ska sluta nu. Du är trött.
Du är helt slut, det ser jag på dig.
Sa du inte att det var en gudstjänst till inplanerad?
Barney.
Barney och Dave, mina två vilda killar.
Men Dave är inte inplanerad än.
Okej, då tar vi Barney.
Barney.
Berätta om Barney.
Barney. Tja...
Alla gillade Barney.
Han och Dave råkade alltid i trubbel.
Jaså?
De hade alltid sina...hyss för sig.
En dag sa han att han hittat en Thunderbird -69 i Wyoming.
Han tänkte köpa den. Tanken var att de skulle köra hem bilen-
-men de var inte tillbaka när de skulle. De ringde från olika städer-
-och sa att de snart skulle vara tillbaka.
Till slut kom de tillbaka och berättade vad som hänt.
Historien blev mer och mer fantastisk för varje gång den berättades.
Han kunde vara så otroligt rolig.
Hans skämt var urusla, men...
Det var det att han skrattade åt sig själv. Folk låg dubbelvikta av skratt.
-Man bara älskade honom. -Han var populär.
Ja...
...och nej.
Killen är i 35-årsåldern och bor fortfarande hemma hos sina föräldrar.
Det är ett äldre tyskt par. De kallade honom inte Barney, utan Bernhardt.
-Bernhardt. -Ja. Mamman sa alltid "Bernhardt".
Han hade en egen verkstad på brand- stationen. Han skötte all svetsning.
Du vet där ovanför bänken, där man hänger skiftnycklarna...
Där hängde varje redskap, och det fanns silhuetter i form av verktyget.
Min pappa är likadan.
Vi har en stor kraftgenerator.
Den är väldigt tung, det krävs två män. Den används vid trafikolyckor.
Vissa kallar den "livets käftar".
Barney städade rent arbetsbänken-
-och byggde en ny vagn, som passar perfekt i stegbilens förarhytt.
-En man kan bära omkring den. -Det låter smart.
Ibland bad vi honom köpa något i järnaffären. "Dålig kvalitet", sa han.
Han byggde grejen själv i stället. Hans bänk är fastsatt i golvet.
En gång hade vi en kille som blivit förflyttad till oss.
Han hade med sig en sån där ställning som man lägger skivstången på.
Vi ställde den i vårt gym och killarna använde den.
När killen skulle förflyttas igen sa han att han tänkte ta med sig grejerna.
Barney tittar på Dave och säger att det ska han inte alls.
Han går in i gymmet och svetsar fast ställningen-
-så att man kan använda den men inte ta den därifrån.
Det fanns ingenting killen kunde göra åt saken.
Han blev jätteförbannad.
-Hur såg Barney ut? -Han var lång och ljushårig.
Lite biffig. Inte direkt snygg.
Han och Dave brukade gå på barer, där de försökte få kontakt med tjejer.
Men Barney hade ingen tur. Hans dröm var att träffa en kvinnlig svetsare.
När han hade träffat en kvinna frågade alltid killarna om hon kunde svetsa.
-"Flashdance". -Precis.
Alla andra var i tjänst den dagen, men det var oklart med Barney.
Han var inte i tjänst, men han ringde aldrig in.
Jag kollade alla rapporter och undrade hela tiden-
-var Barney befann sig.
Vad hade hänt?
Tiden gick-
-och då kom vi plötsligt på att vi hade säkerhetskamerans film.
Vi tittade på den.
Klockan är strax före nio. Man ser Barneys bil komma och han hoppar ut.
Han pratar med Dave.
Plötsligt börjar gatan och trottoaren täckas av papper.
Brandmännen åker i väg.
Barney och Dave går.
De vänder och går i väg.
Hjälmar, utrustning...
De bara går i väg.
När ska det återgå till det normala? Jag ställde den frågan till en man.
"Kommer det att återgå till det normala?"
Han svarade: "Ja, det gör det, men det normala kommer att vara annorlunda."
Det här är det nya "normala".
Staden är annorlunda.
Vi har förlorat vår jazz.
Vi har förstummats. Vi har förlorat...
...mycket.
Jag blir arg. Hur sluter man avtal med Gud under såna omständigheter?
Jag vet vad jag vill. Jag insåg det på tunnelbanan häromdagen.
Jag vill ha dem tillbaka. Jag vill ha dem tillbaka.
Allihop. Jag nöjer mig inte med mindre.
Jag ska berätta hur det kan gå till.
Nu spelar vi bandet baklänges.
Vi börjar med de raserade byggnaderna.
Dammet och stålet flyger upp och in i byggnaderna igen.
Elden sugs upp, först i södra tornet och sedan i norra tornet.
Planen flyger baklänges över floden och landar baklänges i Boston.
Alla stiger av planen och kör baklänges hem.
Killarna i stegbilen kör baklänges och Barney är med.
Han är bredvid Dave.
Den här gången är Jimmy framför och Patrick bakom.
De hoppar tillbaka upp i stegbilen. Konen faller ut på gatan.
Och stegbilen backar tillbaka in på brandstationen. Barney backar hem.
Där har vi det. Där har vi avtalet.
Det är bara det...
Det är bara det att jag inte har något att förhandla med.
Jag är Nick Costello på Ladder Company 60.
Jag är här för att hedra minnet av vår vän och bror Bernhardt Keppel.
Jag vill framföra mina kondoleanser till mr och mrs Keppel-
-som är med oss här i dag.
Jag hoppas att dessa ord kan förmedla-
-hur mycket Barney betydde för oss-
-och hur högt vi skattade honom.
Han spred så mycket ljus i våra liv.
Vad kan jag berätta om Barney? Han...
Han gjorde en glad.
Han hade en humor som inte gick att hejda.
Han var rolig.
Han hade ett bubblande skratt som smittade av sig på andra.
Humor var lika naturligt som att andas. Barney hade också en talang.
Han kunde hantera metall.
Han lagade saker.
Det fanns inget han älskade högre än utmattad metall.
Barney var ett geni med metall. Han svetsade, böjde och borrade i den.
Och sedan tillkom hans kreativitet.
Om han märkte att någonting inte fungerade som det skulle-
-så tänkte han ut en lösning.
Ett exempel är den stora generator som används vid bilolyckor.
En dag byggde Barney en anordning som precis gick att få in i förarhytten.
Han lagade saker innan vi ens visste att vi hade ett problem. Sån var han.
Vi är beroende av våra verktyg. Ibland måste vi ta oss igenom metall-
-och ibland genom trä. Det krävs olika verktyg.
Men när det är en utryckning...
...är alla verktyg viktiga.
Han uträttade under med sina händer och han var ödmjuk i sitt arbete.
Mer kan en brandkår inte begära.
Men han bidrog med så mycket mer.
Han fick oss att skratta.
Och det gör han fortfarande. Man blir glad när man tänker på honom.
Han fick oss att trivas med oss själva och med att jobba tillsammans.
Men Barney hade inte varit Barney om han inte efterlämnat något konkret.
Hans försiktiga händer byggde saker som varade.
Verktygen som han byggde används fortfarande på brandstationen.
De är fastsatta, de är svetsade. De håller oss på plats.
Vi använder dem varje dag, och varje gång vi tar i dem...
...så är vi tacksamma över att ha fått dela hans ljus.
Tack.
Bra jobbat.
Filmen gjordes i samarbete med New Yorks brandkår. 343 brandmän dog.
De medverkande vill hedra följande personer: